For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Alt liv begynte i det dype, blå havet.
Dets strømmer og krefter har formet vår verden.
Beundret og fryktet
så lenge mennesker har eksistert.
Et enormt, skjult rike...
bare synlig i vår fantasi...
i hundretusenvis av år.
Først nå begynner vi å oppdage havets betydning...
for vår verden.
Det vi har funnet ut, kan endre vår fremtid for alltid.
Mennesker har alltid sett ut over den åpne, blå horisonten
og lurt på hva som ligger bortenfor den.
Likevel har den forblitt et nesten fullstendig mysterium.
Etter å ha levd i nesten hundre år på denne planeten
forstår jeg nå at det viktigste stedet på jorden
ikke er på land, men i havet.
I dag lever vi i storhetstiden for havoppdagelser.
For mange er verden bortenfor stranden fortsatt mørk, truende og farlig,
ute av syne og i hvert fall ute av sinn.
Det er på tide å hoppe uti det og gå under bølgene.
For når du virkelig har sett havet,
vil du aldri se på jorden på samme måte igjen.
I min levetid har vår evne til å se havet blitt forvandlet.
Oppfinnelsen av dykkerutstyr endret alt.
Plutselig ble en utrolig ny verden full av undre og overraskelser synlig.
Det tok ikke lang tid før vi fant en måte
å utforske den mørke, fjerne delen av planeten på.
Den hadde vært skjult lenge.
Vi reiste ned i dypet...
og betraktet havets bunn.
I årene som fulgte, kunne jeg aldri ha forestilt meg hva vi ville finne
kilometervis under overflaten.
Men fortsatt har vi sett mer av andre planeter enn vi har av havet.
Nå gjør vi oppdagelser som fullstendig endrer vår forståelse
og kan gi en bedre fremtid for alle på jorden...
selv i farvannene vi vet minst om, de som er lengst unna land.
På storhavet, eller det åpne havet.
Den siste store villmarken.
Det eies ikke av noe land, men deles av alle i verden.
Det åpne havet er virkelig vårt.
Dets vann er det dypeste og mest avsidesliggende.
Mye av det har fortsatt aldri blitt sett av mennesker.
Det er det siste som gjenstår å oppdage.
Inntil nylig antok vi at det for det meste var en tom ørken.
De få skapningene vi visste at vandret i den verdenen, forble et mysterium.
Nå får vi et nytt og mye mer forbundet bilde av det store, blå havet.
Noen av disse vandrerne, som haier og tunfisk, har blitt sporet
mens de har foretatt enorme migrasjoner over hele planeten
på en endeløs jakt etter mat.
Og vi har nettopp lært hvordan de reisende finner frem hit
mens de følger ruten til visse havstrømmer.
De samler seg fra hele verden, på noen få dyrebare steder.
Undervannsfjell.
Fjell under havet som rager opptil fem kilometer.
De ligger i veien for havstrømmene
og får vann til å stige opp fra dypet mens det fører med seg mat.
Først nå forstår vi hvor viktige de egentlig er.
Som rasteplasser og endestasjoner på store havreiser.
Det mest spennende er kanskje at vi nettopp har oppdaget
at det fins nesten dobbelt så mange slike oaser som vi trodde.
Det fins rundt 40 000 av dem spredd rundt om på havbunnen.
Så det åpne havet er ikke en ensformig ørken likevel.
Det er mer forbundet enn vi hadde forestilt oss.
Tilbake mot kysten, nærmere land, er det en mer kjent verden.
Dette er det andre store havriket: Det grunne kysthavet.
Og det er her vi får det meste av sjømaten vår fra.
Det grunne havet anser vi som eid av nasjonene
som bor på land ved siden av dem.
Kystlandene har eksklusive rettigheter til å utnytte et område
opptil noen hundre kilometer fra kysten.
Denne grunne regionen over kontinentalsokkelen
er en magisk verden der alt bades i sollys.
Dette er kjempetare, den lengste levende organismen i havet.
Her har vi funnet et samfunn som lever som i en boligblokk.
Skogen trenger sine mange beboere for å overleve.
Kråkeboller gjør hagearbeidet og holder taren i sjakk.
Hvis det blir for mange slike gartnere, blir dette resultatet.
Heldigvis for taren fins det kråkebolle-etere også.
Det er en verden i hårfin balanse.
Å finne jungler utenfor kysten som kan måle seg med de på land, var utrolig.
Det var som å oppdage en ny tropisk regnskog
full av underverker som vi knapt hadde sett før.
Forskere ante ikke hvor store skogene var,
eller hvor fort de vokste.
De grenser til en fjerdedel av verdens kyst,
og vi finner fortsatt flere av dem, selv nå.
SØR-GEORGIA
SØR-AFRIKA
SKOTTLAND
Og bare de siste par årene
har vi funnet verdens største sjøgress-eng.
Dette økte det globale anslaget for habitatet med nesten 50 %.
Og vi har funnet ut at havets jungler og enger absorberer mye mer karbon
enn samme areal med regnskog på land.
Vi vet nå at de samlet kan hjelpe oss å unngå klimakatastrofer.
I kysthavet nær ekvator ligger en tropisk verden
med tilsynelatende endeløse overraskelser.
Første gang jeg brukte dykkerutstyr på et korallrev,
ble jeg så forbløffet over det jeg så
at jeg glemte å puste et øyeblikk.
Ingenting jeg hadde sett på land, ga lignende sensorisk overbelastning
som alt livet og alt mangfoldet rett foran øynene mine.
Overalt hvor jeg så, på hver skala, var det noe nytt.
Man kunne svømme over det i dagevis
og aldri bli lei av fargene, bevegelsene og interaksjonene.
Det er livet på sitt mest hypnotiserende.
Vi har visst at korallrev har et utrolig mangfold
helt siden vi først så dem.
Men grunnen til at de har det, forble et mysterium.
Jeg leste at Charles Darwin lurte på hvordan rev dannes,
og hvordan de kan gjøre de mest ufruktbare steder til oaser med liv.
Nå vet vi hemmeligheten deres, og den er fantastisk.
Koraller er dyr.
Men dette er bare en del av historien deres.
I kroppene deres lever det planteaktige alger.
Algene bruker sollys til å produsere maten korallene trenger for å leve.
Når korallene vokser,
bygger de steinslott rundt sine myke kropper for å beskytte dem.
Og ved å gjøre det skaper de planetens største levende strukturer.
Det er utrolig å tenke på at dette ene forholdet kan gjøre undervannsørkener
til det mest komplekse og mangfoldige samfunnet i havet.
Og jo nærmere man ser etter, desto mer ser man.
I denne overfylte verdenen av farger
er det ingen form eller størrelse som ikke hører hjemme.
En større variasjon av liv kan virke vanskelig å forestille seg,
men vi finner stadig mer...
og mer.
Disse små bokserkrabbene har på seg giftige anemoner
som hansker å forsvare seg med.
Og denne sjøkneleren har det mest komplekse synet av alle dyr.
2000 nye marine arter blir oppdaget hvert år.
Fra koralltyggere og beitedyr...
til hjelpere og jegere.
Vi trodde en gang at hvis man fjernet haiene, ville det bli mer fisk.
Nå lærer vi hvor feil vi tok.
Vi ser at hele revet er avhengig av alle disse forholdene.
Hvis bare én art blir fjernet,
kan alt og alle som er avhengige av korallsamfunnet, være i trøbbel.
Det er ting vi har oppdaget om det grunne kysthavet
som påvirker dagliglivet vårt.
Alle åtte milliarder av oss.
Strømmer feier oppover veggene på kontinentalsokkelen
med næringsstoffer fra havbunnen.
Det skaper de mest produktive farvannene i havet.
Det gjør dem til et perfekt sted for planteplankton.
Disse encellede plantene blomstrer her i ufattelige mengder...
og absorberer store mengder karbondioksid.
Vi har nettopp oppdaget at havplankton fjerner
nesten en tredjedel av karbonutslippene våre.
De kan være vår viktigste allierte for å unngå en klimakatastrofe.
Dessuten vet vi nå at de produserer mer oksygen
enn alle trærne på jorden til sammen.
Det er halvparten av luften vi puster.
De er også den viktigste matkilden under bølgene.
Men inntil nylig har vi ikke kunnet se denne verdenen i detalj.
Nye bilder som disse avslører
at milliarder av disse små kampene finner sted hele tiden.
Disse dyreplanktonene er de mest tallrike dyrene på jorden.
De er mat for de største fiskestimene...
og nesten alle næringskjeder i havet.
Det grunne kysthavet er virkelig grunnlaget for hele havet.
Det gir mat til milliarder av oss.
Denne oppdagelsesalderen har vist at havet er mer komplekst
og mer hårfint balansert enn vi kunne ha forestilt oss.
Det har vist at denne enorme, mystiske verdenen
er knyttet til oss på måter vi aldri kunne drømt om.
Men for å virkelig forstå viktigheten
må vi først åpne øynene våre for det som skjer nå
under bølgene.
Få av oss kan forestille oss dette.
Fra overflaten aner du ikke at dette skjer.
Det har vært skjult frem til nå.
En moderne industriell bunntråler finkjemmer havbunnen
med en kjetting og tvinger alt den virvler opp inn i garnet bak.
Den brøyter seg frem over havbunnen og ødelegger nesten alt i sin vei,
ofte på jakt etter bare én art.
Nesten alt annet blir kastet.
Over tre fjerdedeler av en trålers fangst kan bli kastet.
Det er vanskelig å tenke seg en mer sløsete måte å fange fisk på.
Et område på størrelse med hele Amazonas-regnskogen
blir trålet hvert år.
Og mye av havbunnen blir pløyd om og om igjen.
Denne skrapingen av sedimentene frigir store mengder karbondioksid...
som igjen bidrar til oppvarmingen av planeten.
Trålerne river opp havbunnen med slik kraft
at sporene av deres ødeleggelser kan ses fra rommet.
BELGIA
USA
Veldig få steder slipper unna dette.
Inkludert nesten ingen steder i mitt eget hjemland.
ARRANØYA I STORBRITANNIA
Vi har levd av og vært avhengige av mat fra havet
rundt øya i over 5000 år.
Alt er så annerledes under havoverflaten.
Det er ingen hus, ingen veier, ingen telefoner.
Det er bare naturen, 100 prosent.
Da jeg pleide å dykke etter kamskjell, gikk man ned til havbunnen
og akklimatiserte seg.
Ting som ser ut som planter der nede, er dyr...
og de har vært der i millioner av år.
Sakte, men sikkert ser man et helt kamskjellområde.
Det er eldgammelt, det kan bruke hundre år på å vokse.
Første gang jeg dykket over et område der en kamskjellmudrer hadde vært,
var hjerteskjærende.
Alle slags dyr var knust i småbiter.
Det var som å svømme fra Edens hage til en atomvinter.
Lokalsamfunnet så på fra land mens båtene gikk frem og tilbake,
nærmere og nærmere, om og om igjen...
bare for noen få kamskjell.
Kamskjellmudrerne sa:
"Vi har rett til å gjøre dette, og det er helt lovlig."
De fjernet fremtiden fra havet,
og øysamfunnet satt igjen med restene.
Det var en følelse av komplett vantro.
Hvordan kan man la dette skje?
Det er vanskelig å forklare for folk
hvor rikt det en gang var her.
Hvor mye som har gått tapt.
Tanken på å kjøre en bulldoser gjennom uberørt regnskog skaper sinne,
men vi gjør det samme under vann tusenvis av ganger hver dag.
Eldgamle sjøgress-enger blir pløyd til slam.
Skjøre, hundre år gamle svamphager,
som en gang beskyttet livlige samfunn...
ødelagt på et øyeblikk.
Det må vel være ulovlig, tenker du.
Det er ikke bare lovlig, men oppmuntres av dagens lover.
Bunntråling er fortsatt tillatt
i mange vernede marine områder over hele verden.
Og kanskje enda mer forbløffende er det subsidiert av regjeringer.
20 milliarder dollar brukes hvert år på
å støtte overfiske i industriell skala.
Store fabrikker reiser nå på havet.
De jobber dag og natt.
Lenger og raskere enn noensinne.
Det virker som ingen steder er forbudt område.
Selv ikke det åpne havet.
Liner med kroker og agn som er 80 km lange
drar inn millioner av haier i året.
Vi har drept to tredjedeler av alle store rovfisker.
Flere hundre meter høye vegger av garn etterlater seg få overlevende.
Haier og skilpadder overlevde dinosaurenes utryddelse,
men overlever kanskje ikke dette.
Endringen er enkel.
Før fisket vi nær land for å brødfø lokalsamfunnet.
Nå fisker vi overalt, hele tiden.
Og jeg har levd gjennom denne forandringen.
Det er historier fra 400 år siden
om kystfarvann så fulle av fisk at båter knapt kom gjennom dem.
Ingen levende i dag har kjent til overfloden av et virkelig vilt hav.
Nå er det rett og slett færre fisk i havet.
Hvor enn vi ser, i alle deler av havet, er bevisene tydelige.
Mange sjøfuglkolonier sulter og holder på å kollapse.
Hvert år forblir stadig flere reder tomme.
Det er den samme historien om endringer i alle verdens hav.
Før jobbet vi i harmoni med havet.
Så endret alt seg.
Trålerne fisker der vi fisker.
Vi ser dem nærmere kysten.
Garnene våre pleide å være fulle.
Vi fikk mange ulike typer fisk.
I dag? Nei.
De største fiskene er borte. De fins ikke lenger.
Vi tar selv de aller minste, for det er ikke annen fisk.
Nå for tiden når jeg kaster garnet, fanger jeg plast.
Selv når du kaster ut et snøre, krok og snøre, får du plast.
Vi er avhengige av fisk.
Det er der vi får ressursene våre fra,
for å forsørge barna våre med skolegang, for å brødfø familien.
Den tilhører oss.
Uten havet er det ikke noe samfunn.
Når trålerne tar den siste fisken, vil jeg sørge.
Tre milliarder mennesker er avhengige av havet for mat.
Men skip sendt av noen få rike nasjoner fratar kystsamfunn
matkilden de har vært avhengige av i årtusener.
Dette er moderne kolonialisme til havs.
Rundt 400 000 industribåter fisker nå i hver krok av havet.
Ingen steder er for langt unna eller for dypt.
Selv ikke de mest avsidesliggende stedene på planeten er trygge lenger.
Nesten alle dyr i Antarktis er avhengige av bare én art.
Et lite, rødt krepsdyr: Antarktisk krill.
For hvaler, fisker og pingviner
er krill den viktigste matkilden i Sørishavet.
Trålerne har nådd Antarktis.
Og de er også her for krillen.
Med så lite fisk igjen i havet
leter vi nå etter andre byttedyr i de fjerneste verdenshjørner.
Dette er noen av de største fabrikkene på havet.
De suger hundretusenvis av tonn krill inn i enorme garn.
Så kokes og bearbeides de til oppdrettsanlegg, kosttilskudd
og aller nyligst til kjæledyrmat.
Alt gjøres om bord på skipet.
Hvordan kan dyrelivet konkurrere med dette?
Noen hevder at dette er bærekraftig.
Men nå fjerner vi kanskje grunnlaget for et helt økosystem.
Vi har tappet havet for liv.
Nå er tiden nesten ute.
Havet er i så dårlig forfatning
at det er vanskelig å ikke miste håpet,
hadde det ikke vært for en bemerkelsesverdig oppdagelse.
Havet kan komme seg raskere enn vi trodde var mulig.
Det kan våkne til live igjen.
Får det være i fred, kan det kanskje komme seg
og bli enda friskere enn noen i dag har sett før.
Vi kan være sikre på dette utover enhver tvil, for det skjer allerede.
KANALØYENE I USA
I over 200 år ble dette området intensivt fisket med garn og teiner.
Da rovdyrene ble borte, eksploderte antallet kråkeboller.
Svevende tareskoger ble forvandlet til en øde verden.
Da det var lite igjen å fange, ble det bestemt å stoppe alt fiske
i et område på 780 kvadratkilometer.
Det skulle bli et marinreservat der utnyttelse var forbudt.
Da de ble vernet, kunne rovdyrene begynne å komme seg igjen.
Balansen ble gjenopprettet.
På bare fem år blomstret skogene igjen.
Og med dem, et blomstrende, yrende nabolag.
Trygge fra fiske fikk dyrene tid til å vokse seg store.
Og jo større en hunnhummer får bli, desto flere egg kan hun slippe ut.
Idet larvene sprer seg, begynner de en reise inn i det ukjente.
De forlater taren og blir båret ut på åpent hav av strømmer.
Hummerlarver kan reise tusenvis av kilometer
og krysse internasjonale grenser.
De beveger seg i nesten et år og utvikler seg og vokser på veien.
De som overlever reisen,
vender tilbake til kysten for å starte sine voksne liv.
Og sjansen er stor for at når de endelig slår seg til ro,
er de utenfor den forbudte sonen.
Det er slik hummerbestanden sprer seg til ikke-vernede farvann
og gjenoppliver fiske overalt.
I starten hadde det nesten ingen effekt.
Og så begynte dominoeffekten å skje.
Til slutt ble det vanskelig å ignorere.
En dag da vi fisket i utkanten av reservatet,
dro vi opp min karrieres beste teine.
Den fulleste teinen jeg hadde sett. Det var virkelig en rekordfangst.
Det var et ekstatisk øyeblikk, og det var en aha-opplevelse.
Jeg tror alle fiskere jeg kjenner, vil erkjenne at reservatene fungerer.
Det er utrolig å se hvor rik arten er.
Det er litt magi der, det er sikkert.
Den forbudte sonen er bokstavelig talt overfylt av marint liv.
Hvis vi bare lar naturen gå sin gang, vil havet redde seg selv.
Store rovdyr, som ikke har blitt sett på flere tiår, er tilbake igjen.
Selv kjempehavabboren, som en gang ble antatt utdødd,
finner nå ly blant bladene.
Slik forbedring er mulig hvor som helst.
Selv i den mest overfiskede delen
av det mest overfiskede havet på jorden.
MIDDELHAVET
Fiskebestanden i Middelhavet har nesten kollapset helt.
En tredjedel har allerede gått tapt.
Men selv her er det fortsatt håp.
Da et lite reservat ble etablert utenfor kysten av Frankrike...
våknet det til live igjen.
Selv de største fiskene gjør et comeback.
Dette er resultatet av å beskytte mindre enn én prosent av Middelhavet.
Men dette er bare begynnelsen.
Hvis å verne en liten del av havet mot fiske har en så stor effekt,
tenk deg potensialet ved å gjøre dette i mye større områder.
For første gang i dette århundret trenger vi ikke å forestille oss det.
Vi kan se det selv.
Det er bokstavelig talt våre forfedres sted.
Det vi kaller et wao akua, et gudenes rike.
Papahānaumokuākea er det største vernede området på planeten.
Kravet om verning kom fra innfødte fiskere og de eldre.
Uten det hadde det ikke funnes mōlī, ingen laysanalbatross.
Hjemmet deres er hele det store Stillehavet.
De er seerne på himmelen.
De ser mer av planeten enn nesten alle skapninger.
Men de er avhengige av små landtunger for å formere seg.
De av oss som kommer fra reise- og sjøfartstradisjoner,
kunne bare se på dem med undring.
Gjennom årenes løp utvikler hvert par sitt eget språk.
Ved å danse sammen bekrefter de båndet sitt.
Mōlī er den lengstlevende fuglearten på planeten.
Det er vanskelig å ikke se på ungen og spørre seg:
"Hva vil den se de neste 60 årene?"
Takket være de eldres visjon og de hawaiiske fiskerne
som anmodet oss om å ta bedre vare på dette stedet...
har de gått fra nær utryddelse til å bli verdens største albatrosskoloni.
Nå vender 14 millioner sjøfugler tilbake hvert år.
Det er pu'uhonua, et tilfluktssted.
Det er viktig å beskytte store områder slik at migrerende arter
kan få reist slik de skal. De trenger mye plass.
Folk sa det ikke var mulig.
Men på grunn av verningen i Papahānaumokuākea
kan tunfisk formere seg og spre seg til nærliggende områder,
der bestanden har økt med 54 %.
Dominoeffekten er grunnleggende biologi.
Da vi først ville verne det som nå er Papahānaumokuākea,
spurte folk oss: "Hva beskytter dere det mot?"
Og svaret vårt var: "Det er feil spørsmål."
"Det handler om for hvem og hvorfor vi beskytter det."
Å verne havet betyr ikke å være imot fiske.
Målet for sunt fiske og bevaring er det samme:
Mer fisk, mer overflod og et friskere hav.
Frem til nå har man antatt at ingen vernede områder er store nok
til å hjelpe fiskearter som migrerer over lange avstander, som gulfinnetun.
Dette stedet har knust den antakelsen.
For når vi skaper et naturreservat på land,
beskytter vi for det meste livet i det.
Men vi har oppdaget at når du gjør det samme i havet,
sprer effekten av reservatene seg langt utenfor grensene deres.
Vannet utenfor fylles med liv igjen.
Hvor enn vi har gitt havet tid og plass,
har det kommet seg raskt og i større skala enn vi våget å forestille oss.
Og det har kraften til å gå enda lenger,
for å forsvare seg mot vår tids største trusler.
Når koraller opplever varmestress,
kaster de ut plantepartnerne sine og blir spøkelseshvite.
Under filmingen steg havtemperaturen mer enn noensinne.
En ødeleggende hetebølge spredde seg over planeten...
og forvandlet selv de største og mest etablerte tropiske revene.
Så vidt vi vet, har revene aldri sett slik ut før.
KARIBIA
Disse elghornkorallene i Karibia...
var noen av de siste.
MALDIVENE
Her bevitner vi sannsynligvis
utryddelsen av arter rett foran øynene våre.
DET STORE BARRIEREREVET
Dette var den største globale masseblekingen i historien.
Hvis oppvarmingen fortsetter, vil korallene aldri komme seg.
De kveles av alger og dør.
Nesten alle korallrev spås å forsvinne i løpet av de neste 30 årene.
Du kan tilgis for å tro at det ikke er noe håp igjen.
Men det er det.
På bare noen få steder
har strengt vern mot fiske latt horder av beitedyr trives.
De stopper de kvelende algene
og gir korallene sjansen til å komme seg.
Dette er babykoraller, nytt liv som stiger opp fra ødeleggelsene.
Noen steder har hele rev våknet til live igjen.
Vern mot fiske har gjort dem
til de mest motstandsdyktige revene på planeten.
Dette er verningens kraft.
Det er den samme historien i alle verdens hav.
Hvis jeg spurte hvor mye av havet som virkelig er vernet,
hva ville du svare? Tjue prosent? Minst ti, i hvert fall?
Svaret er mindre enn tre prosent,
praktisk talt nesten ingenting.
Mange av de vernede marinområdene som fins, blir utnyttet
med destruktive former for fiske og er knapt trygge i det hele tatt.
For å redde det fra kollaps har forskere sagt
at vi må beskytte minst en tredjedel.
For at det skal fungere, bør områdene være langs kystlinjene våre.
Og området vi velger, bør også inkludere det som tiltrekker seg liv
ute på åpent hav: Undervannsfjellene.
Hvis vi kan beskytte områder på land, der hele menneskeheten
trenger plass til å bo, kan vi vel også gjøre det i havet?
Å gjenopprette havet gagner alle på jorden.
Det er en sjanse til å beskytte klimaet, maten og hjemmet vårt.
Etter å ha filmet naturen et helt liv kan jeg ikke huske
en mer spennende mulighet for arten vår.
Dette kan være forandringens øyeblikk.
Nesten alle land på jorden har blitt enige om, på papiret,
å oppnå dette minstekravet og beskytte en tredjedel av havet.
Sammen står vi overfor utfordringen med å få det til å skje.
Uten havet ville vi rett og slett ikke eksistert.
Planeten vil fortsette. Spørsmålet er om vi vil være en del av den.
Jeg liker å sammenligne fiske med å ha et epletre i hagen.
Vil du plukke alle eplene på én dag?
Nei, du går ut og plukker noen få epler.
Du tar det du trenger.
Jeg sier ikke at folk ikke burde fange og spise fisk.
Fiskere bør kunne tjene til livets opphold.
Men de burde ikke kunne gjøre det
på en måte som bare ødelegger alt.
Samfunnet vårt overlever på grunn av havet.
Havet gir liv, havet gir liv.
Suksess i global skala er mulig. Jeg har sett det selv en gang før.
Mønsteret var kjent.
Da hvalfangst ble industrialisert...
tok det bare hundre år
før nesten alle arter ble presset til randen av utryddelse.
Blåhvalen, den største av alle, ble jaktet på til bare 1 % var igjen.
Jeg husker at jeg tenkte at det var ingen vei tilbake.
Vi hadde mistet de store hvalene.
Til slutt handlet lovgivere under allmennhetens press
for å forby kommersiell hvalfangst.
Det som så fulgte, overgikk våre villeste drømmer.
Antallet knølhval i Sør-Atlanterhavet tredoblet seg på bare ti år.
Og et syn som dette, av finnhvaler i Antarktis,
var utenkelig for bare 50 år siden.
Selv den største av havets kjemper, blåhvalen,
jaktet på til randen av utryddelse, hadde begynt å komme tilbake.
Jeg hadde aldri trodd at etter bare et tiår med hvalfangstforbud
ville jeg støte på en selv.
Jeg kan se halen rett under båten min. Og den kommer opp!
Der!
Bare i havet kan du bli så stor
som den praktfulle skapningen.
Nå skaper vi et nytt forhold til disse vennlige skapningene.
En blåhval født i dag...
kan leve i over hundre år.
Hvis vi bruker samme fremsyn for å redde hjemmet hennes
som vi en gang gjorde for å redde arten hennes,
vil hun bli vitne til en utrolig gjenoppretting.
I løpet av livet mitt har vi vært på en oppdagelsesreise i havet.
Og for en reise det har vært.
Da jeg først så havet som ung gutt,
ble det sett på som en stor villmark som måtte temmes
og mestres til menneskehetens fordel.
Når jeg nærmer meg slutten av livet, vet vi at det motsatte er sant.
Det er mitt store håp at vi alle begynner å se på havet,
ikke som et mørkt og fjernt sted uten relevans for våre liv på land,
men som livsnerven for hjemmet vårt.
Jeg er sikker på at ingenting er viktigere.
For hvis vi redder havet...
...redder vi vår verden.
DENNE FILMEN BLE SLUPPET I 2025, HALVVEIS I FNs TIÅR FOR HAVET.
VERDENS LAND FORPLIKTET SEG TIL Å BESKYTTE 30 % AV HAVET INNEN 2030.
NÅ HAR VI ALLE ANSVARET FOR Å SØRGE FOR AT DETTE SKJER.
Tekst: Nina Flesvik