For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT For best IPTV provider, please visit: WWW.IPTV.CAT
Allt liv började i det djupa blå havet.
Dess flöde och kraft har format vår värld.
Vördade och fruktade
sedan människan först vandrade på jorden.
Ett enormt dolt rike...
synligt endast i vår fantasi...
under hundratusentals år.
Först nu upptäcker vi vad vårt hav betyder...
för vår värld.
Det vi har upptäckt kan förändra vår framtid för alltid.
Människan har alltid blickat ut mot den öppna blå horisonten
och undrat vad som finns bortom den.
Ändå har det nästan helt förblivit ett mysterium.
Efter att ha levt i nästan hundra år på den här planeten
förstår jag nu att den viktigaste platsen på jorden
inte är på land, utan till havs.
Och i dag befinner vi oss i den största eran av havsupptäckter.
För många är världen bortom stranden fortfarande mörk, hotfull och farlig,
ur syn och definitivt ur sinn.
Det är dags att dyka ner under vågorna.
För när man väl verkligen sett havet
ser man aldrig jorden på samma sätt igen.
AUSTRALIEN 1957
Under min livstid har vår förmåga att se havet förändrats.
När dykutrustningen uppfanns förändrades allt.
Plötsligt kunde vi se en ny värld full av under och överraskningar.
Det dröjde inte länge förrän vi hittade ett sätt
att utforska denna mörka, avlägsna del av planeten
som hade varit dold så länge.
Vi färdades ner i djupet
och stirrade på havsbotten.
Under åren som följde kunde jag aldrig ha föreställt mig vad vi skulle hitta
flera kilometer under ytan.
Men än i dag har vi sett mer av andra planeter än vi har av havet.
Nu gör vi upptäckter som helt förändrar vår förståelse
och kan erbjuda en bättre framtid för alla på jorden.
Till och med i de vatten vi vet minst om, de längst från land.
Det öppna havet.
Den sista stora vildmarken.
Det ägs inte av nån nation, utan delas av alla i världen.
Det öppna havet är verkligen vårt.
Dess vatten är det djupaste och mest avlägsna.
Mycket av det har fortfarande aldrig setts av människor.
Det är vårt sista gränsland.
Fram tills nyligen antog vi att det var en mestadels tom öken.
De få varelser vi kände till i den här öppna världen var ännu ett mysterium.
Nu börjar en ny, mer sammanhängande bild av det stora blå framträda.
Vissa av dessa resenärer, som hajar och tonfiskar,
har observerats göra enorma vandringar över hela planeten
i en ändlös jakt på mat.
Vi har precis börjat förstå hur dessa resenärer hittar...
...då de navigerar längs särskilda vindlande strömmar.
De kommer från hela världen och samlas på några få ställen.
Djuphavsberg.
Berg under vatten som kan vara upp till fem kilometer höga.
De står i havsströmmarnas väg,
och får vatten att stiga upp ur djupet och föra med sig mat.
Först nu förstår vi hur viktiga de är,
som depåstopp och slutpunkter för havsodysséer.
Det kanske mest spännande är att vi precis har upptäckt
att det finns nästan dubbelt så många sådana här oaser än vi trodde.
Runt 40 000 stycken längs havsbotten.
Så det öppna havet är inte en slätstruken öken trots allt.
Det är mer sammanhängande än vi nånsin föreställt oss.
Närmare stranden, och land, hittar vi en mer bekant värld.
Det här är det andra stora havsriket - det grunda kusthavet.
Det är här vi hittar det mesta av vår föda från havet.
De grunda haven anses ägas av nationerna
som bebor landet intill dem.
Dessa kustländer har exklusiva rättigheter att exploatera ett område
inom några hundra kilometer från kusten.
Den här grunda regionen ovanför kontinentalhyllan
är en magisk värld där allt badar i solljus.
Det här är jättekelp, den högsta levande organismen i havet.
Under dess höga kronor har vi upptäckt ett höghussamhälle.
Skogen behöver sina många invånare för att överleva.
Sjöborrar sköter trädgården och håller kelpen i schack.
Om trädgårdsmästarna blir för många slutar det så här.
Som tur är för kelpen finns det sjöborrsätare också.
Det är en värld i en känslig balans.
Att ha hittat djungler utanför kusten, som kan mäta sig med dem på land
var fantastiskt.
Det var som att upptäcka en ny tropisk regnskog,
full av underverk som vi knappt hade sett förut.
Forskarna hade ingen aning om dessa skogars storlek
eller hur snabbt de växte.
De gränsar till en fjärdedel av världens kuster
och vi hittar fortfarande fler.
KALIFORNIEN
SYDGEORGIEN
SYDAFRIKA
SKOTTLAND
Och bara inom de senaste par åren
har vi hittat världens största sjögräsäng.
Det ökade den globala uppskattningen av dessa habitats förekomst
med nästan hälften.
Och vi har upptäckt att havsdjungler och ängar absorberar mycket mer kol
än regnskogsområden av samma storlek på land.
Tillsammans kan de hjälpa oss att undvika klimatkatastrofer.
I kustnära hav nära ekvatorn
finns en tropisk värld med till synes ändlösa överraskningar.
Första gången jag använde dykutrustning på ett korallrev
blev jag så tagen av spektaklet framför mig
att jag för ett ögonblick glömde att andas.
Inget jag sett på land hade kommit i närheten
av den sensoriska överbelastningen
av så mycket liv, sån mångfald mitt framför ögonen på mig.
Vart jag än tittade, i varje skala, fanns det nåt nytt.
Man kunde simma ovanför det i dagar
och aldrig tröttna på färgerna, rörelserna och interaktionen.
Det är livet när det är som mest förtrollande.
Vi hade vetat att korallreven hyser en otrolig mångfald
ända sen vi först såg dem.
Men varför de gjorde det förblev ett mysterium.
Jag minns att Charles Darwin grubblade över hur rev bildas
och hur de kan förvandla även de mest karga platser till oaser för liv.
Nu vet vi deras hemlighet, och det är underbart.
Koraller är djur.
Men det här är bara en del av deras historia.
I deras kroppar lever växtliknande alger.
Algerna använder solljus för att producera maten
som korallerna behöver för att överleva.
Allt eftersom korallerna växer
bygger de stenslott runt sina mjuka kroppar som skydd.
På så sätt skapar de planetens största levande strukturer.
Det är fantastiskt att denna relation kan förvandla undervattensöknar
till havets mest komplexa och mångfaldiga samhälle.
Och ju närmare man tittar, desto mer ser man.
I den här färgrika världen
finns det inte en form eller storlek som är främmande.
En större variation av liv kan verka svår att föreställa sig,
men ändå hittar vi mer och mer.
Och mer.
De här små boxarkrabborna bär klumpar av giftiga anemoner
som handskar att försvara sig med.
Och boxarräkan har den mest komplexa synen av alla djur.
2 000 nya marina arter upptäcks varje år.
Från korallätare och betare...
till hjälpredor och jägare.
En gång trodde vi att det skulle finnas mer fisk utan hajar.
Nu inser vi hur fel vi hade.
Vi ser att hela revet är beroende av alla dessa relationer.
Om bara en av dem försvinner
kan allt och alla som förlitar sig på korallsamhället vara i fara.
Det finns saker vi har upptäckt
om de grunda kusthaven som direkt påverkar vårt vardagsliv.
Alla vi åtta miljarder.
Strömmar sveper upp längs kontinentalhyllans väggar
och för med sig näringsämnen från havsbotten,
vilket skapar havets mest produktiva vatten.
Det gör dem till perfekta platser för fytoplankton.
Dessa encelliga växter frodas här i ofattbara mängder...
och absorberar enorma mängder koldioxid.
Vi har precis upptäckt
att havsplankton avlägsnar nästan en tredjedel av våra koldioxidutsläpp.
De kan vara vår största allierade för att undvika klimatkatastrofer.
Dessutom vet vi nu att de producerar mer syre
än alla träd på jorden tillsammans.
Det är hälften av luften vi andas.
De är också den viktigaste födokällan under vågorna.
Men tills nyligen har vi inte kunnat se den här världen så detaljerat.
Nya bilder som de här
avslöjar att miljarder av dessa små strider ständigt äger rum.
Dessa djurplankton är de vanligaste djuren på jorden.
De utgör bränsle för de största fiskstimmen...
och nästan alla näringskedjor i havet.
De grunda kusthaven är sannerligen grundvalen för hela havet...
och livnär oss i miljardtal.
Alla dessa upptäckter har visat att havet är mer komplext
och mer balanserat än vi nånsin kunnat föreställa oss.
De har avslöjat att denna vidsträckta,
mystiska värld är bunden till oss på sätt vi aldrig kunnat drömma om.
Men för att verkligen förstå dess betydelse
måste vi först öppna ögonen för vad som händer just nu
under vågorna.
Få föreställer sig det här.
Från ytan skulle man inte ha en aning om att det här händer.
Det har förblivit dolt fram tills nu.
En modern trålare söker igenom havsbotten
med en kedja eller metallbalk och tvingar in allt den passerar
i nätet bakom.
Den dundrar fram över havsbotten och förstör nästan allt i sin väg,
ofta på jakt efter en enda art.
Nästan allt annat kastas.
Över tre fjärdedelar av en trålares fångst kan kastas.
Det är svårt att tänka sig ett mer slösaktigt sätt att fånga fisk.
Ett område nästan lika stort som Amazonas regnskog trålas varje år.
Och en stor del av samma havsbotten plöjs igen. Om och om igen.
Uppiskandet av sedimentet frigör enorma mängder koldioxid...
som i sin tur bidrar till planetens uppvärmning.
Trålarna sliter upp havsbottnen med sån kraft
att deras spår av förstörelse kan ses från rymden.
BELGIEN
FÖRENTA STATERNA
Väldigt få platser klarar sig från det här.
Knappt nån plats i mitt eget land.
ISLE OF ARRAN, STORBRITANNIEN
Vi har levt och förlitat oss på mat från havet
runt ön i över 5 000 år.
Allt är så annorlunda under havsytan.
Det finns inga hus, inga vägar, inga telefoner.
Det är bara natur, till 100 procent.
När jag brukade dyka efter kammusslor
dök man ner till havsbotten och bara acklimatiserade sig.
Det som ser ut som växter där nere är djur...
och de har funnits där i miljontals år.
Sakta men säkert såg man en hel bädd av kammusslor.
Den är uråldrig och kan ta hundra år att växa.
Första gången jag dök över ett område där en musselmuddrare hade passerat
var det hjärtskärande.
Alla möjliga sorters djur var krossade.
Det var som att simma från Edens lustgård till en atomvinter.
Lokalbefolkningen såg på från stranden medan dessa båtar for upp och ner,
närmare och närmare, om och om igen.
Bara för några kammusslor.
Musselmuddrarna sa:
"Vi har rätt att göra det här och det är helt lagligt."
De tog framtiden från havet
och ösamhället kom att lämnas med spillrorna.
Man kände bara en fullständig misstro.
Hur kan det här tillåtas hända?
Det är svårt att förklara för folk
hur ymnigt det en gång var här.
Hur mycket som har förlorats.
Skövlandet av ofördärvad regnskog väcker indignation,
ändå gör vi samma sak under vatten tusentals gånger varje dag.
Uråldriga sjögräsängar, plogade till slam.
Känsliga, hundra år gamla svampdjursträdgårdar,
som en gång skyddade livliga samhällen...
förstörda på ett ögonblick.
Nog måste man anta att det måste vara olagligt?
Men det är inte bara lagligt, utan uppmuntras av dagens lagar.
Bottentrålning är fortfarande tillåtet
i många så kallade marina skyddsområden världen över.
Och otroligt nog subventioneras det av regeringar.
Tjugo miljarder dollar spenderas varje år
för att stödja överfiske i industriell skala.
Stora fabriker färdas nu över haven.
De jobbar dag och natt...
längre bort och snabbare än nånsin.
Det verkar som om inget är förbjudet område.
Inte ens det öppna havet.
Åtta mil långa linor med beteskrokar
halar in miljontals hajar varje år.
Vi har nu dödat två tredjedelar av alla stora rovfiskar.
Väggar av hundratals meter höga nät lämnar kvar få överlevande.
Hajar och sköldpaddor överlevde när dinosaurierna dog ut,
men kan kanske inte överleva det här.
Förändringen är enkel.
En gång fiskade vi på några ställen nära stranden
för att få mat till våra samhällen.
Nu fiskar vi överallt, hela tiden.
Och jag har upplevt den här förändringen.
Det finns 400 år gamla berättelser
om kustvatten "så fulla av fisk att båtar knappt kunde ta sig igenom dem."
Ingen som lever i dag har upplevt ymnigheten hos ett riktigt vilt hav.
Nu finns det helt enkelt färre fiskar i havet.
Vart vi än tittar, i varje del av vårt hav, är bevisen tydliga.
Många sjöfågelskolonier svälter och håller på att kollapsa.
Varje år misslyckas alltfler bon.
Samma sorts förändringar sker i världens alla hav.
Förut jobbade vi i harmoni med havet.
Sen förändrades allt.
Där trålarna fiskar är där vi fiskar.
Vi ser dem närmare stranden.
Förr var våra nät fulla.
Vi såg olika sorters fiskar.
I dag? Nej.
De större är borta. De finns inte längre.
Vi får klara oss med de allra minsta, för det finns ingen fisk.
Nuförtiden, när jag kastar ut nätet, fångar jag plast.
Till och med på krok och lina, drar man upp plast.
Vi är beroende av fisk.
Det är vår resurs
som låter våra barn gå i skolan, och vi försörjer våra familjer med.
Det tillhör oss.
Utan havet finns det inget samhälle.
När trålarna tar den sista fisken blir mitt hjärta tungt.
Tre miljarder människor är beroende av havet för mat.
Men fartyg från några få rika nationer berövar kustsamhällen
på den födokälla de har förlitat sig på i årtusenden.
Det här är modern kolonialism till havs.
Runt 400 000 industriella fartyg är på jakt i havets alla hörn.
Ingen plats är för långt bort eller för djupt ner.
Inte ens planetens mest avlägsna delar är säkra längre.
Nästan alla djur i Antarktis är beroende av en enda art.
Ett litet rött kräftdjur: antarktisk krill.
För valar, fiskar och pingviner
är krill den viktigaste födokällan i Antarktiska oceanen.
Trålarna har nått Antarktis.
De är också här för krillen.
Med så lite fisk kvar i havet
letar vi nu efter andra byten i världens mest avlägsna hörn.
Det här är några av havets största fabriker.
De suger in hundratusentals ton krill i stora nät.
Sen kokas och bearbetas den för fiskodlingar, kosttillskott
och, numera, för husdjursmat.
Allt görs ombord på fartyget.
Hur kan vilda djur tävla med det här?
Vissa hävdar att det här är hållbart.
Men vi kan vara på väg att avlägsna grunden för ett helt ekosystem.
Vi har tömt havet på liv.
Nu är tiden nästan ute.
Havet är i så dåligt skick
att jag skulle ha svårt för att inte förlora hoppet,
om det inte vore för den mest anmärkningsvärda upptäckten av alla.
Havet kan återhämta sig snabbare än vi trodde var möjligt.
Det kan studsa tillbaka till liv.
Om det lämnas i fred kanske det inte bara återhämtar sig,
utan frodas mer än vad nån levande person har sett.
Det kan vi vara säkra på, för det händer redan.
CHANNEL ISLANDS, USA
I över 200 år fiskade man intensivt i det här området med nät och fällor.
När rovdjuren försvann exploderade antalet sjöborrar.
Höga kelpskogar förvandlades till en karg värld.
Med lite kvar att fånga beslutade man sig för att stoppa allt fiske
inom ett nästan 800 kvadratkilometer stort område.
Det skulle bli ett marinreservat.
Väl skyddade kunde rovdjuren börja återhämta sig.
Balansen återställdes.
På bara fem år blomstrade skogarna igen.
Och med dem, ett frodigt, livligt område.
Utan fisket hade djuren tid att växa sig stora.
Ju mer en tagghummerhona får växa, desto fler ägg kan hon producera.
När larverna skingras påbörjar de en resa ut i det okända.
När de lämnar kelpen förs många av strömmar ut i det öppna havet.
Hummerlarver kan färdas tusentals kilometer,
till och med över internationella gränser.
De fortsätter färdas i nästan ett år och utvecklas och växer längs vägen.
De som överlever resan återvänder till kusten
för att inleda sina vuxna liv.
Chansen är stor att när de slutligen slår sig till ro
så befinner de sig utanför den förbjudna zonen.
Det är så hummerpopulationen hamnar i oskyddat vatten
och återställer fisket vida omkring.
I början hade det nästan ingen effekt alls.
Men så började vi se sidoeffekterna.
Till slut blev det svårt att ignorera.
En dag när vi fiskade i utkanten av reservatet
drog vi upp den största fångsten i min karriär.
Det mesta jag har sett i en fälla. Det var ett rekord.
Det var ett extatiskt ögonblick och det gav oss en tankeställare.
Jag tror att alla fiskare jag känner medger att reservaten fungerar.
Det är fantastiskt att se hur gott om djur det finns.
Det ligger lite magi bakom det, det är säkert.
Den förbjudna zonen svämmar bokstavligen över av marint liv.
Om vi låter naturen ha sin gång räddar havet sig självt.
Enorma rovdjur, som ingen sett på årtionden, har återvänt igen.
Till och med jättehavsabborren, som ett tag förmodades vara utdöd,
söker nu skydd bland bladen.
Återhämtning som den här är möjlig var som helst.
Även i den mest överfiskade delen av världens mest överfiskade hav.
MEDELHAVET
Fiskbeståndet i Medelhavet har nästan kollapsat helt.
En tredjedel har redan försvunnit.
Men till och med här finns det hopp.
När ett litet reservat etablerades utanför Frankrikes kust...
vaknade det till liv igen.
Till och med de största fiskarna kommer tillbaka.
Det är resultatet efter att ha gjort reservat
av mindre än en procent av Medelhavet.
Men det här är bara början.
Om det hjälper så mycket att skydda en liten del av havet från fiske,
så tänk er den potentiella kraften i att göra det
över mycket större områden.
Och nu, för första gången det här århundradet,
behöver vi inte tänka oss det. Vi kan se det med egna ögon.
PAPAHANAUMOKUAKEA, HAWAII
Det är bokstavligen en plats för våra förfäder.
Det vi skulle kalla wao akua, gudarnas rike.
Papahanaumokuakea är det största skyddade området,
på land eller till havs, i världen.
Kravet på skydd kom från infödda hawaiianska fiskare och de äldre.
Utan det skulle det inte finnas nån mōlī, ingen laysanalbatross.
Deras hem är hela Stilla havet.
De är himlens siare.
De ser mer av planeten än nästan alla andra varelser.
Men de är beroende av små landremsor för att kunna fortplanta sig.
Vi som kommer från vandrar-
och vägfinnartraditioner kunde bara se på dem i förundran.
Med åren utvecklar varje par sitt eget språk.
Genom att dansa tillsammans bekräftar de sitt band igen.
Mōlī är den längst levande kända fågelarten på planeten.
Det är svårt att inte titta på den här mōlī-ungen
och undra: "Vad kommer den att se under de kommande 60 åren?"
Tack vare de äldres visioner
och de hawaiianska fiskarna som gav oss uppdraget
att ta bättre hand om det här stället,
har de vuxit till världens största albatrosskoloni.
Nu återvänder 14 miljoner sjöfåglar varje år.
Det är en pu'uhonua, en tillflyktsort.
Det är viktigt att skydda stora områden, så att migrerande fåglar
kan få vara de resande som de är. De behöver mycket utrymme.
Folk sa att det inte gick.
Men tack vare att Papahanaumokuakea gjordes till skyddsområde
kan tonfisk föröka sig och sprida sig till närliggande områden,
där populationen har ökat med 54 procent.
Spill-over är grundläggande biologi.
När vi började skydda det som nu är Papahanaumokuakea
frågade folk: "Vad skyddar ni det från?"
Vårt svar var: "Det är fel fråga."
"Det handlar om vem och vad vi skyddar det för."
Att skydda havet betyder inte att vara emot fiske.
Målet med hållbart fiske och naturvård är detsamma.
Mer fisk, mer överflöd, mer hälsa i havet.
Fram tills nu har man antagit att inget skyddat område är stort nog
för att hjälpa fiskarter som migrerar långa sträckor, som gulfenad tonfisk.
Den här platsen har krossat det antagandet.
När vi skapar ett naturreservat på land
skyddar vi mestadels livet inom det.
Men vi har upptäckt att när man gör samma sak i havet
sprider sig effekterna långt bortom reservatets gränser.
Vattnet utanför fylls med liv igen.
Var vi än har gett havet tid och utrymme,
har det återhämtat sig snabbare och i större skala än vi trodde var möjligt.
Och det har kraften att gå ännu längre,
för att försvara sig mot vår tids största hot.
När koraller upplever värmestress
avhyser de sina växtpartners och blir spöklikt vita.
Under inspelningen steg temperaturen i vårt hav mer än nånsin.
En förödande värmebölja spreds över planeten...
och förvandlade även de största och mest etablerade tropiska reven.
Såvitt vi vet har de här reven aldrig sett ut så här förut.
VÄSTINDIEN
De här älghornskorallerna i Västindien...
var några av de sista.
MALDIVERNA
Vi är troligen här för att bevittna
utrotningen av arter inför våra ögon.
STORA BARRIÄRREVET
Det här var den största globala korallblekningen i historien.
Om uppvärmningen fortsätter återhämtar sig inte korallerna.
De kvävs av alger och dör.
Nästan alla korallrev förutspås försvinna inom 30 år.
Man kan tro att det inte finns nåt hopp kvar.
Men det gör det.
På bara några få platser
har strikta fiskeförbud möjliggjort att arméer av betesdjur frodas.
De håller tillbaka de kvävande algerna
och ger korallerna en chans att återhämta sig.
Det här är babykoraller. Nytt liv uppstår ur spillrorna.
På vissa ställen har hela rev fått nytt liv.
Fiskeförbud har gjort de här reven till världens mest motståndskraftiga.
Det här är kraften som fiskeförbud ger.
Det är likadant med alla världens hav.
Om jag frågade er hur mycket av havet som verkligen är skyddat,
vad skulle ni då svara?
Tjugo procent? Minst tio, eller hur?
Svaret är mindre än tre procent.
I praktiska termer, inget av det.
Många av de marina skyddsområdena som finns exploateras
med destruktiva fiskeformer och är knappt säkra alls.
För att rädda det från kollaps
har forskare sagt att vi måste skydda minst en tredjedel.
För att det ska fungera bör det till största delen göras
längs våra tungt utfiskade kustlinjer.
Området vi väljer bör också ha de livsmagneter
man hittar ute på öppet hav: djuphavsberg.
Om vi kan skydda områden på land, där hela mänskligheten
behöver utrymme för att leva, borde vi kunna göra det i havet också.
Att återställa havet gagnar alla på jorden.
Vi har framför oss en chans att skydda vårt klimat, vår mat, vårt hem.
Jag har filmat naturen under en hel livstid
och kan inte minnas en mer spännande möjlighet för vår art.
Det här kan vara förändringens ögonblick.
Nästan alla länder på jorden har gått med på
att sträva mot det minimala behovet och skydda en tredjedel av havet.
Tillsammans står vi nu inför utmaningen att få det att hända.
Utan havet skulle vi inte existera.
Planeten kommer att finnas kvar. Frågan är om vi kommer att finnas med.
Jag gillar att jämföra vårt fiske med att ha ett äppelträd i trädgården.
Vill du plocka alla äpplen på en dag?
Nej, du vill gå ut och plocka några äpplen.
Du vill ta det du behöver.
Jag säger inte att folk inte borde fiska och äta fisk.
Fiskare bör kunna försörja sig.
Men de bör inte kunna göra det
på ett sätt som förstör allt.
Vårt samhälle överlever tack vare havet.
Havet ger liv.
Framgång på en global skala är möjlig. Jag har själv sett det en gång förut.
Mönstret var bekant.
När valjakten industrialiserades...
tog det bara hundra år
innan nästan alla arter stod på gränsen till utrotning.
Blåhajen, den största av dem alla,
jagades tills bara en procent återstod.
Jag minns att jag tänkte att det var över. Det fanns ingen återvändo.
Vi hade förlorat de stora valarna.
Till slut agerade lagstiftare för att förbjuda kommersiell valfångst.
Det som följde var bortom våra vildaste drömmar.
Antalet knölvalar i Sydatlanten tredubblades på bara tio år.
Scener som de här, med sillvalar i Antarktis,
var otänkbara för bara 50 år sen.
Till och med den största av våra havsjättar, blåvalen,
som nästan var utrotad, har börjat återvända.
Jag hade aldrig kunnat föreställa mig att jag, bara tio år efter förbudet,
kunde sen en med egna ögon.
Jag ser stjärten under min båt. Och nu kommer den upp!
Där!
Bara i havet kan något bli så stort
som den där magnifika varelsen.
Nu skapar vi en ny relation med dessa vänliga varelser.
En blåval som föds i dag...
kan leva i över hundra år.
Om vi använder samma framsynthet för att rädda hennes hem
som vi en gång gjorde för att rädda hennes art,
kommer hon att bevittna en anmärkningsvärd återhämtning.
Under hela mitt liv har vi varit på en upptäcktsresa i havet.
Och vilken resa det har varit!
När jag först såg havet som ung pojke
betraktades det som en vidsträckt vildmark att tämja
och bemästras för mänsklighetens skull.
Nu när jag närmar mig slutet av mitt liv vet vi att motsatsen är sann.
Det är mitt stora hopp att vi alla kan sluta se havet
som en mörk och avlägsen plats med liten relevans för våra liv,
utan som vårt hems livsblod.
Jag är säker på att inget är viktigare.
För om vi räddar havet...
räddar vi vår värld.
Den här filmen släpptes 2025, halvvägs genom FN:s årtionde för havsforskning.
Världens länder lovade att skydda 30 % av det globala havet innan år 2030.
Ansvaret ligger på oss alla att se till att så sker.
Översättning: Johan Gustafsson